Era mâna lui Dumnezeu cea care hotara soarta bataliilor,
soarta națiunilor și viața sau moartea regilor.
Toată lumea o știa.
Era iarnă, anotimpul înghețului și al mortii.
Un rege era pe moarte. Numele lui era Edward Mărturisitorul.
Era pe moarte, fără copii și nu reușise sa numeasca cine ii va succede.
Neexistand moștenitor, multi se gândeau ca următorul rege ar trebui să fie ales
inclusiv dintre prinții străini, ca Ducele William de Normandia.
Printre cei adunați în jurul patului regelui saxon pe moarte
era si al doilea cel mai puternic om din Anglia, Harold Godwineson,
iar el credea ca pe capul lui coroana arata bine.
Spera intr-un semn al regelui Edward prin care sa arate că simțea la fel.
Deodata, Edward a întins mâna și l-a atins pe Harold.
I-a dat o binecuvântare sau un blestem?
A fost mâna lui Dumnezeu care l-a facut pe Harold rege?
Nimeni nu știa cu siguranță, dar Harold nu a avut mustrări:
Harold a confiscat coroana.
Întrebarea era acum: pentru cât timp?
Apoi, pe cerul lui aprilie,
mâna lui Dumnezeu s-a arătat sub forma unei comete, o stea păroasa.
Toată lumea știa ca nu era o binecuvântare, ci un semn rău.
Era anul 1066.
(: SDR :)
O ISTORIE A BRITANIEI de Simon Schama
CUCERIREA!
Istoricilor le place viata linistita și de obicei o au.
În majoritatea cazurilor istoria se mișcă într-un ritm glacial,
facand schimbări subtile.
In Britania ne place să credem ca e ceva in istoria noastră,
care ne-a moderat natural peisajul, clima,
nedand nastere la cutremure și revoluții.
Dar sunt momente și locuri când istoria, istoria Britaniei,
vine la tine cu un topor, violenta, decisiva, sângeroasa,
o gramada de probleme iti bat la usa, ștergand tot ce iti "ungea roțile":
lege, personalitate, loialitate și limbaj.
Acesta este unul dintre acele locuri.
Știu că nu arată ca un loc al traumei naționale.
Astazi pare mai potrivit pentru un târg satesc decât pentru un măcel în masă.
Acesta este câmpul de luptă din Hastings.
Aici, o parte din Anglia a fost anihilată
și un alt fel de Anglie a fost pusa în locul ei.
Unii istorici spun că pentru majoritatea populației din Anglia,
Hastings nu a contat chiar atât de mult,
că in 1066 a fost mai mult o chestiune
de înlocuire a lorzilor saxoni cu cavalerii normanzi.
Țăranii au continuat sa-si are campurile și sa-si plăteasca impozitele catre rege,
sa se roage sa fie feriti de sărăcia și de ciumă și sa priveasca anotimpurile rotindu-se.
Dar in fiecare zi putea sa-i loveasca o catastrofa.
Iarba crestea tot verde, dar "mai jos de pintenii cocosului"
și dupa ce o întreagă clasă conducatoare engleză a fost deposedata,
terenurile și animalele acelor oameni au fost luate și date ca pradă străinilor victoriosi.
Puteai supraviețui rămanand încă englez,
dar acum erai dominat ca fiind o rasă inferioară, învins.
Trăiai în Anglia dar nu mai era țara ta.
Anglia anglo-saxona nu era străina de invazii.
Raidurile vikinge faceau parte din viața de un secol,
dar încă de pe vremea lui Alfred cel Mare,
era o țară destul de stabila pentru a le putea absorbi.
Marile barci au venit și au plecat, dar legea regelui a rămas stapana peste comitate.
Bisericile și mănăstirile lui erau mai frumoase decât oricând,
și un oraș care într-o zi se va numi Londra,
începea să crească și să prospere pe malurile Tamisei.
Apoi o invazie a reușit unde ceilalți au eșuat, punand un viking pe tron.
Numele lui era Canute,
omul de care ne amintim ca a încercat sa impiedice mareea,
deoarece cand a vrut sa faca Anglia anglo-saxonă o parte a vastului sau imperiu maritim,
i s-a opus.
Chiar si-a ales ca cel mai apropiat consilier
pe unul dintre cei mai puternici nobili anglo-saxoni: Godwine, conte de Wessex.
Intrigant, nemilos, Godwine a devenit impreuna cu Canute
virtualul co-conducător al partii celei mai anglo-saxone a Angliei.
Dar cu moartea lui Canute în 1035 a început un lanț de evenimente
care va culmina cu o invazie pe care Anglia anglo-saxonă nu a putut s-o mai înghita.
Și ce saga a fost!
A început cu o lupta sângeroasa și nemiloasă pentru tronul lui Canute
intre elitele supraviețuitoare.
Trădarea, crima și mutilarea erau curente.
Ultimul om ramas in picioare cu oarecare pretenție la tron
era un descendent al lui Alfred cel Mare, un prinț al casei regale saxone.
Il chema Edward si va deveni cunoscut pentru totdeauna ca Mărturisitorul.
A fost încoronat în ziua de Paști a lui 1043.
Moștenea mai mult decât coroana:
desigur ca l-a luat si pe Earl Godwine,
care nu avea chef să-și piardă puterea doar pentru că acum era un rege nou.
Spre deosebire de Canut,
Edward avea un motiv temeinic ca să-si urască mâna dreaptă impusa:
Godwine aranjase uciderea fratelui său mai mare.
Nu era nimic care sa-l faca sa-si doreasca acest rival pătat de sânge.
Nu inca, în orice caz!
Știa că acest Godwine detinea cheile împărăției.
Când Godwine i-a oferit-o pe fiica sa în căsătorie lui Edward,
ce altceva putea sa faca decat sa o ia?
Godwine nu era singura problema a lui Edward:
trebuia sa învețe si cum să guverneze o țară despre care știa putine,
caci crescuse în exil într-o lume foarte diferită dincolo de Canalul Mânecii, în Normandia.
Ne gândim la Edward Marturisitorul ca la chintesența regelui anglo-saxon.
De fapt, era aproape la fel de normand ca si William Cuceritorul.
In plus, mama lui, Emma, a fost normanda și el a trăit în Normandia 30 de ani,
de cand ea l-a adus de copil, refugiindu-se din cauza războaielor dintre saxoni și danezi.
Dar Normandia nu a fost doar un azil pentru Edward,
a fost si locul care l-a format politic și cultural.
Limba lui maternă era franceza normanda
si nașii săi virtuali erau formidabilii duci de Normandia.
Normanzii erau descendenții comandourilor vikinge,
dar care isi inlocuisera demult barcile cu caii de război.
Ducatul Normandiei nu era doar o parte a Franței.
Deși oficial ducii aduceau omagiu regilor Franței, erau incredibil de independenti:
proprietari de castele, patroni de biserici.
Acesti lorzi ai razboiului erau tot timpul în șa,
isi impuneau voința vasalilor, se luptau cu revoltele și "forjau" coaliții instabile.
Dar ducii erau si "fredonatori" evlaviosi energici.
În sec. XI, au început să apară frumoase biserici de piatră și mănăstiri cu arcuri romanice.
Grandioasele castele de piatra, impunatoare ca si lorzii normanzi care le-au construit,
au devenit o parte a peisajului.
Până cand tronul Angliei l-a ispitit sa se intoarca si sa travereze Canalul la 36 de ani,
aici a fost "casa" lui Edward, in care a crescut copilul care va schimba cursul istoriei Britaniei.
In acest castel din Falles, în anul 1027, s-a nascut acest William,
cunoscut de contemporanii săi nu dupa figura, ci ca William Bastardul.
A fost fiul nelegitim al ducelui de Normandia cu fiica unui tăbăcar, numita Ellave.
In "lumea gâturilor taiate" a feudalilor normanzi,
era important să învețe, și inca repede, cum să supraviețuiască.
Era doar un copil când tatăl său a murit într-un pelerinaj în Țara Sfântă,
lăsându-l pe William, la doar 8 ani, ca moștenitor.
Un miel aruncat in gura lupilor!
Cu siguranță ca Edward l-a cunoscut pe tânărul William.
Se spune ca a fost unul dintre companionii de prima-mână
caruia tatăl lui William, ducele Robert,
i-a cerut "sa tina un ochi" pe tanarul băiat vulnerabil.
A văzut cum William a supraviețuit traumelor din copilărie,
de abia scăpand tentativelor de asasinat;
cum William a fost nevoit, la vârsta de 10 ani,
sa asiste în dormitorul lui la uciderea brutală a servitorului lui cel mai iubit, în fața ochilor lui.
Edward trebuie să se fi mirat cum băiețandru a deveni un tanar oțelit și nemilos,
triumfând în lupta din formidabila "liga" a nobililor rebeli.
În timp ce William isi asigura puterea absolută în Normandia,
Edward era acum, în mijlocul unei domnii agitate,
trebuind să se uite mereu peste umăr la cea mai mare amenințare a lui:
Earl Godwine.
În 1051, Edward a sesizat șansa de a scapa de rivalul său.
Edward s-a dus la aliații normanzi, bine "infipti" in castelele lor,
făcandu-l pe unul din ei Arhiepiscop de Canterbury.
Simțind ca acum este momentul,
l-a acuzat pe Godwine de uciderea fratelui său și l-a izgonit din țară.
Pariul sau ca o să scape de dușmanul său jurat, a eșuat lamentabil.
În exil, contele de Wessex era la fel de periculos ca și acasă:
s-a întors cu o flotă ca să-l umilească pe rege.
Acoliții normanzi indepartati ai lui Edward,
au vazut ca Godwines s-a întors mai puternic decât oricând.
Edward era acum puțin mai mult decât un rege marionetă.
S-a întos spre viața religioasă, irosindu-si zilele în meditație și rugăciune,
devenind în cele din urmă, "Mărturisitorul",
devotandu-se abației sale Benedictine din amonte de Londra:
"West Minster-ul" sau.
Chiar si impotenta are foloasele ei!
Este clar ca Godwine avea ambiții pentru viitor:
a impus-o pe fiica sa, Edith, lui Edward,
pentru a obține un tânăr Godwine ca următor rege al Angliei.
Dar Edward avea propriile idei!
Da, s-a căsătorit cu Edith dar niciodata nu s-a culcat cu ea.
Răzbunare lui era lipsa copiilor.
Acum Edward avea un gând si mai răutăcios:
"Dacă Godwine vroia atat de mult un moștenitor la tron, am să-i dau unul, dar dupa placul meu."
In acest moment, cronicarii normanzi afirma,
că Edward a promis succesiunea Ducelui de Normandia, William Bastardul.
Desigur, nimeni nu știa de acest lucru în Anglia, în ultimul rând Godwine,
care în 1053 a murit subit de un accident vascular cerebral în timp ce lua cina cu regele.
Erau o multime de alti "godwine-i" gata să-l înlocuiasca pe "naș".
Fiii lui se uitau acum la ce le-a rămas:
inecontestabil, practic controlau Anglia.
Și "presedinte" peste imperiul familial era fiul cel mai mare, Harold.
Harold Godwineson părea să aibă totul:
pamant, putere, bogăție, carisma, o soție aristocrata
și o trupa de sprijin a fraților loiali și inteligenti.
A reușit chiar să se autonumească patronul bisericii,
ca aceasta, de la Bosham, în Sussex.
Deși nu a îndrăznit sa faca vreo mișcare provocatoare,
orice observator imparțial ajuns în Anglia la începutul anilor 1060 putea vedea că,
odată Edward "plecat", tronul va fi preluat de Harold.
Dintr-o dată, un vânt rece a alungat această previziune de vreme buna.
A inceput cu o călătorie pe care nimeni nu o poate explica, nici macar în ziua de azi.
În 1064, Harold și un grup de oameni au pornit spre Normandia.
Poate că au plecat pentru a-l salva pe fratele său mai mic, Wulfstan,
care fusese luat ostatic de William.
Pentru cronicarii normanzi, călătoria putea avea doar acest singur scop.
Harold acceptase coroana oferita de Edward.
De ce Harold facea ceva impotriva propriilor interese?
Poate ca de aceea,
aceasta prima particica de poveste a facut cea mai grandioasa parte a propagandei normande:
Tapiseria Bayeux de 70 metri lungime.
Tapiserie a fost comandata de fratele vitreg al lui William,
Episcopul Odo de Bayeux, la câțiva ani după cucerire.
Este posibil să fi fost făcuta de brodarii englezi din Canterbury,
care erau considerati cei mai calificați din Europa.
Cine altcineva ar fi putut face un erou atat de încântător?
Ceva pare să fi mers prost în Canal, probabil, o furtună.
La debarcarea pe pamantul lui Guy de Ponthieu,
au fost arestați și predati suzeranului lui Guy,
William de Normandia.
Broderia arata dramatic de clar că Harold și oamenii săi se aflau acum într-o lume străină.
In aceasta etapa a povestii, saxonii sunt moustaciosi,
mai degrabă cu o infatisare fina, dandu-si oarecare "aere", în ciuda situației lor.
Normanzii, in contrast, rad in spatele lor:
sunt înfricoșătoarele jumătati de capete rase ale lumii feudale timpurii.
Realizand ca a tras numărul norocos,
William își permite să fie dragut și generos cu prizonierul său,
aducându-l ingenios în anturajul său militar.
William l-a luat pe Harold cu el in campania din Bretania,
unde Harold ii întoarce favoarea salvandu-i lui William doi soldați
din nisipurile mișcătoare ale lui Mont St Michel,
unul pe brațul stâng, unul in spate.
Ospitalitatea lui e infierata facandu-l pe Harold unul dintre cavalerii lui,
o afacere ceremonioasa solemna care implica obligații de ambele parti.
William, ca suzeran,
era obligat sa-l protejeze pe Harold, noul său cavaler.
Harold trebuia să-i jure credinta.
Si se pare că fara nici o îndoială a facut un fel de jurământ ducelui.
Pentru "mintea" medievala, nu era nimic mai serios decât un jurământ,
și producătorul tapiseriei accentuează că a fost un act religios,
martor fiind cuvântul "sacramentum" (sacru).
Jurământ lui era ceva sacru care venea din inima "afacerii".
Dar ce s-a întâmpla cu Anglia după moartea lui Edward?
Englezii spun că Harold a fost de acord să fie omul lui William doar în Normandia
și că nu avea legatura cu succesiunea engleza.
Deși cronicarii normanzi spun ca Harold jurase ca il va ajuta pe William sa preia tronul Angliei.
Jurământul era ceva obligatoriu de tinut, nu doar un truc ieftin teatral:
fata de masă pe care Harold a jurat a fost biciuita,
sub ea a fost deschisa o raclă conținând oasele unui sfânt.
Ce probleme mai erau acum?
Harold promisese ceva ce nu putea oferi,
sau nu promisese absolut nimic legat de coroana engleză?
Cronicarilor normanzi le place să și-l imagineze pe Harold dupa întoarcere
ca bântuita de vinovăția ca spune ceva, dar face altceva.
În Anglia, nu exista nici un semn al acestor mustrari de conștiință.
Ca să pună mâna pe coroana, Harold a făcut ceva de neconceput pentru un Godwine,
ceva care intr-o zi va avea consecințe dezastruoase:
si-a vândut propriul frate, pe Tostig, l-a lasat balta.
Tostig era conte de Northumbria și "capul fierbinte" al familiei,
reușind să provoace in nord o rebeliune împotriva lui.
Jefuia abatii și mănăstiri,
creandu-si propria armată privată si comportandu-se ca un puști tiranic lacom.
Inevitabil, nobilii locali s-au ridicat împotriva lui,
declarandu-l proscris și punandu-si propriul om ca nou conte.
Harold a fost trimis de regele Edward ca sa inlature "mizeria",
confruntandu-l cu două opțiuni dificile:
putea sa-si sprijine fratele mai mic, Tostig, împotriva rebelilor,
dar aceasta putea duce la război civil,
sau uita legatura de sânge și-i sprijinea pe dușmanii lui Tostig,
care in schimb, ca recunostinta,
puteau să-i ofere un sprijin cucial când va veni timpul sa i se ofere tronul englez.
În final, Harold a pus ambiția înaintea dragostei frățesti!
L-a inlaturat pe Tostig și l-a înlocuit cu Earl Morcar.
Harold a rupt solidaritatea clanului Godwine și si-a facut fratele dusman de moarte.
A fost un război nemilos intre frați, in care, în cele din urmă,
il va costa pe Harold scaunul domniei și viața.
Mai mult decât orice, a fost si cauza mortii Angliei anglo-saxone.
Iarna lui 1065 a fost marcată de furtuni extraordinare
care a distrus biserici și a dezrădăcinat copaci uriasi.
Cand regele Edward Marturisitorul era pe patul de moarte,
a fost bantuit de un vis ciudat și teribil
pe care a insistat sa-l spuna tuturor celor adunati în jurul lui.
<>
<<"Nu, până când un copac viu despicat în două de o furtună cu fulgere">>
<<"nu se va aduna la loc singur și va creste iar verde.">>
<<"Numai atunci va exista iertare.">>
Dar nimeni nu a dat prea multa atenție delirului unui om bătrân.
Ceea ce era mult mai important, era că Edward atinsese mâna lui Harold.
Regele "s-a dus" curand, declarându-l aievea moștenitorul său.
Dar a fost de ajuns un semn de-al lui Harold și contii nordici l-au sprijinit.
La 6 ianuarie 1066, Westminster a văzut
înmormântarea unui rege dimineața și încoronarea altuia după-amiaza.
Doi de Harold sunt descrisi în tapiseria Bayeux, dar care era cel real:
regele încrezător care a emis monede purtând sloganul optimist "Pax",
"pace" in latină,
sau vinovatul, uzurpatorul intortocheat bantuit de viziunea corabiilor?
Fantoma flotei pe care broderia o situeaza într-un chenar al tapiseriei
sugereaza ca Harold putea sa-si imagineze foarte bine
reactia de partea cealaltă a Canalului la încoronarea lui.
Un istoric normand spune ca William a aflat vestea in timpul unei vânători.
<>
Timp de zece ani, William a fost sigur, făcand să se știe în toată Europa,
că va adăuga în curând Anglia la teritoriile sale.
Era acum în poziția mortal de periculoasa de a fi ridicol.
Si-a consultat magnații feudali într-o serie de ansamblari
și niciodata nu au fost deosebit de incantati de ideea unei invazii a Angliei.
Riscurile păreau mult mai mari decât momeala noilor terenuri și bogății.
Atunci ducele a recurs la strategia numărul doi:
transformarea problemei într-o cruciadă international.
Putea Papa sa vada că era o cauza justa,
că acest Harold era un infam care si-a călcat jurământul, un jefuitor de biserici?
Pe de altă parte William era un constructor de abații,
un protector al episcopilor împotriva baronilor agresivi.
Era complet absurd, dar a functionat ca in vis.
Papa a fost cucerit:
i-a dat lui William binecuvântarea papală și l-a investit cu inelul si steagul sau.
Acum era mai mult decât un conflict dinastic.
William a folosit renumele abatiei soției sale, aici, la Trinite, în Caen,
pentru a proclama o cruciadă împotriva necredinciosului Harold.
Baronii care fusesera timizi sa-si riste gâtul pentru vedetismul personal al ducelui,
acum se înghesuiau să se alăture legiunii de binecuvântați.
Tapiseria Bayeux arata ca s-au pus pe treaba imediat
si au construit o forța expediționara "venerato-inspiratoare".
Gramezi de copaci normanzi au cazut sub topor ca să "răsara" 400 de corabii cu capul dragonului.
Pe navele mormane s-au incărcat haine, arcuri, săgeți, sulițe
și cel mai indispensabil articol dintre toate, uriasele butoaie de vin.
Erau atât de inghesuite în bărci, incat se sprijineau unele de altele.
Probabil ca erau si 6.000 de cai, cate trei pentru fiecare cavaler.
Peste Canal, Harold a răspuns,
dovedind că și el era un organizator militar fenomenal.
Ca trupe de soc, Harold putea apela la trupa de elita de probabil 3.000 de "huscarls",
militari de carieră instruiți să foloseasca un topor cu ambele mâini, daca dreapta le "zbura",
putand tăia calul și călărețul dintr-o singură lovitură.
Nucleul armatei era din 5.000 "thanes", nobili din Anglia.
În plus, erau si 13.000 de soldați amatori, "fyrd",
mobilizati de lorzii lor si obligati să presteze regelui 2 luni de serviciu în fiecare an.
Cu o viteza uimitoare, această armată a fost pozitionata de-a lungul coastei de sud.
La 10 august, William isi avea armata pe pozitie de-a lungul coastei Normandiei.
Două mari forțe armate hotarate sa se anihileze reciproc,
fata in fata, despartite de o fasie ingusta de apa,
pentru a hotari destinul Angliei.
S-au așezat aici,
William așteptand un vânt din sud care nu mai venea odata,
și Harold așteptandu-l pe William, care nu mai venea odata.
Aceasta așteptare era particular de serioasa pentru Harold.
Din prima săptămână din septembrie ii ținea pe "fyrd" în poziție de luptă
cu cel puțin două săptămâni mai mult decât obligația de două luni.
Acum conta mai mult recolta!
Deci, cine știe cu ce îndoieli și neliniște,
pe 8 septembrie Harold a demobilizat pe "fyrd" și i-a trimis acasă.
Avea dreptate să se simtă incomod.
Doar 11 zile mai târziu, Harold a avut un șoc foarte urât:
fratele său mai mic se reintorsese.
Tostig, împreună cu regele norvegian, Harold Hardrada,
debarcase în Northumbria cu peste 12.000 de oameni.
Tostig isi petrecuse timpul în exil cautand aliați ca să continue vendetta împotriva lui Harold.
Daduse "lovitura" apeland la suportul minunatului rege al Norvegiei.
Hardrada era pur si simplu cel mai de temut războinic al epocii.
Era ca o stânca norvegiana,
avand reputația rezistenței unui super-om și o cruzime creativa elaborata.
Hardrada avea si el o oarecare pretentie la tronul englez, uitandu-ne înapoi la Canute.
Si nu era de clintit in fata unei provocari militare care i-ar putea aduce disputata coroana.
Pe 12 august, Harold Hardrada a plecat din Norvegia spre sud-vest.
Pe drum, s-a oprit aici, la contele viking de Orkneys
pentru a lua mai mulți bărbați și nave pe care sa-i alature flotei sale deja formidabile.
Așteptările trebuie să fi fost mari!
Norsemen aproape ca putea mirosi triumful în vânturile verii.
Trebuie sa fi avut loc si un ospăț, cântând și citind poezii,
unele dintre ele fără îndoială scrise de Hardrada însuși.
Și aici poate ca Tostig s-a alăturat flotei vikinge.
Cand s-a uitat afară și a văzut 300 de corabii,
micuta lui inima trebuie să-i fi stat gândindu-se la catastrofa care il așteapta fratele său.
Împreună, Tostig și Hardrada erau de neoprit, invincibili.
Oare?
Ajunsa pe coasta Northumbriei, armata vikinga s-a indreptat spre York,
unde s-a luptat cu contii din nord ca să preia controlul orașului.
Multumiti de victorie,
Hardrada și Tostig au plecat cu doar o treime din armată,
la 13 km la est de York, la Stamford Bridge, unde aveau aranjat să preia 500 de ostatici.
Dar ceea ce au găsit pe malul râului Derwent nu era un grup de ostatici părăsiti,
ci o armată puternică,
cu armele "strălucindu-le ca acele de gheață", asa cum a spus bardul viking.
Tostig știa ca aceasta însemna necazuri: era fratele lui mai mare.
Punandu-si armata pe poziție pentru a-l surprinde pe Norsemen,
a fost o isprava epica conform tuturor standardelor.
Harold plecase din Londra, ridicandu-si armata pe drum,
acoperind 300 km în 4 zile: 70-80 km pe zi.
Imaginați-vă miile de oameni mergand la fel de repede ca și caii lor,
sau, în multe cazuri, cat ii tineau picioarele.
Pe Drumul Marelui Nord, prin Peterborough, Lincoln, Tadcaster.
Ultima povara a "excursiei" erau rucsacii inimaginabili de grei.
Dupa toate acestea,
Harold a luptat intr-una dintre cele mai sângeroase bătălii din istoria engleză.
Englezii au rupt linia vikingilor,
ramasitele războinicilor norvegieni inghesuindu-se în jurul capeteniilor lor.
Trebuie să ni-l imaginăm pe marele Hardrada rotindu-si toporul pe sub steagul lui Landvaster,
înainte sa se prabuseasca cu o săgeată în gât;
Tostig ridică steagul lui Raven și, la rândul său, este injunghiat.
Măcelul a fost atât de complet,
că doar 24 din cele 300 de corabii au mai plecat din Anglia
pentru a duce jalnicele rămășițe ale armatei norvegienilor, înapoi, în Norvegia.
Într-un ultim act de respect,
Harold si-a găsit fratele mort si a luat ce a mai rămas din el ca să fie înmormântat la York Minster.
Nu a avut timp să se întristeze sau sa se bucure de moartea lui Tostig.
Doua zi după bătălia de la Stamford Bridge,
flota lui Norman, în sfârșit, a vazut vântul schimbandu-si direcția.
Deci, in mare grabă, ducele a pornit pe mare,
navigand rapid spre coasta Angliei.
Prima priveliste au fost stancile de la Beachy Head,
debarcand în adăpostul portului Pevensey.
Un vechi fort roman păzea plaja.
Din "cojile" sale,
oamenii lui William au ridicat un castel prefabricat din lemn, mai târziu va fi reconstruit din piatră,
spunand că l-au moștenit de la romani.
Expeditiile pentru alimente și furaje din tabăra de bază au luat forma obisnuita:
ardeau tot ce nu puteau confisca, raspandind teroare în inimile localnicilor.
Unul dintre detaliile cele mai de neuitat din toata Tapiteria Bayeux
este acest detaliu aparent accidental al unei mame cu copil,
fugind din casa lor arzanda, poate chiar Hastings,
resemnati cu soarta, fara sa se uite înapoi.
Este prima imagine care va avea ecou in arta europeană
prin Rubens, Goya și Guernica lui Picasso:
victimele de război, civilii, nevinovații.
Curând, William a descoperit ca drumul de la Pevensey la Londra nu era ușor.
Țara era inundata, brăzdata de văile râurilor mici care se varsau în mare.
Dar exista un vechi drum anglo-saxon pe care il putea urma,
la nord de drumul roman, prin Kent,
și care era o "minunătie" antica, de noroi si gropi,
reprezentand cea mai istovitoare batalie din istoria timpurie a Britaniei.
După ce a respins amenințarea vikingilor și a fratelui său,
trebuie să i se fi părut de neconceput lui Harold
că trebuia să o ia de la capăt intr-o saptamana sau doua.
Nu era ușor. La cine putea apela?
Rămâsitele armatei sale erau obosite și "sifonate".
Fusese o incercare grea,
dar după Stamford Bridge poate ca Harold a simțit că putea miza pe sansa.
În plus, pentru ca William ii zicea in public
Harold Sperjurul, Harold Perfidul, Harold Spargatorul de Jurământ,
se transformase in ceva personal, un duel pe viata si pe moarte.
Mâna lui Dumnezeu să decidă cine avea dreptatea, cine va invinge!
Harold a plecat din Londra in viteză maximă.
A adunat tot ce a putut pentru o nouă armată langa un măr batran,
un copac scortos aflat pe un deal, langa drumul care iesea din Hastings.
Acolo si-a infipt Harold steagul: "Dragonul de Wessex".
Normanzii au numit acest loc "Senlach", "Lacul de Sange".
Imaginează-te în dimineața zilei de sâmbătă, 14 octombrie 1066.
Ești un războinic saxon, un "huscarl", care ai supraviețuit la Stamford Bridge.
Știi ca situația ta aici nu este prea buna.
Stai pe sprânceana muntelui și privesti în jos la dusman, la sute de metri departare.
Trebuie sa-i impiedici pe normanzii sa o ia spre Londra.
Au cai, dar trebuie să urce dealul.
Privesti de pe deal si vezi o mulțime de grupuri de englezi.
În față sunt huscarl-ii:
un zid solid de scuturi, iar cu ei sunt si purtatorii de topoare.
În spatele lor erau amatorii, fermierii-soldati,
care aveau nevoie de timp ca sa-si facă curaj.
Poți auzi nechezaturile cailor normanzi de la poalele dealului...
...care suna ca niste psalmi.
Ești un infanterist normand și te rogi lui Dumnezeu ca domnii de pe cai sa stie ce au de facut.
În jur auzi scrasnetul metalului, ascuțirea lamelor, incalecarea cailor.
Te uiți în sus pe sprânceana muntelui și vezi o linie strălucitoare de oameni.
Iti bagi degetul prin inelele hainei, zalele tale, și te întrebi cat de solide sunt.
Te intrebi cat de folositoare sunt împotriva unui topor.
Pana acum nu ai mai văzut topoare in luptă.
Iti cad ochii pe steagul papal și iti cucereste inima.
Sigur ca Dumnezeu este de partea ta!
La început, ne imaginam cavaleria inaintand în sus pe deal,
unul câte unul, pastrand randul, ascultand strigatul ritmat saxon
"Oot, Oot!" "Afara, afara!",
și apoi aruncandu-si sulițele din prima linie.
Apoi urmeaza avansarea lenta a arcașilor,
dezlantuind primele săgeți sub o ploaie de sulițe inamice.
Și în final infanteristii venind in fuga în spatele lor.
Apoi a urmat doar un macel zdrobitor, doborari de cai, taieri și loviri de arme,
țipetele si strigătele răniților și muribunzilor.
Dacă manuitorii de topor rămaneau fermi în fata calului care venea din fata,
simteau doar o zdruncinatura zdravana.
Dacă ratau, rămaneau descoperiti in fata taisului sabiei călărețului.
Succesul inițial al englezilor amenința sa-i termine.
Pe flancul stâng al lui William, caii fusesera opriti și se retrageau.
Flancul drept al armatei lui Harold,
constituita in majoritate din amatori fara experienta, au decis să-i urmareasca de pe deal.
Dar Harold, întotdeauna conservator în tactica, a refuzat să permită si altora să-i urmeze.
Se pare ca momentan pierduse controlul trupelor sale,
care nu au putut rezista sa nu urmareasca călăreții,
entuziasmati de gândul că ducele de Normandia era mort.
Dar William si-a aruncat coiful pentru a dovedi ca era cat se poate de viu.
A adunat rândurile centrului normanzilor
lovindu-i din spate pe saxoni și incepand sa-i taie.
Bătălia nu era încă terminata.
Vor trece incă cel puțin șase ore pentru a se decide.
Tapiseria Bayeux este șocant de explicita
în expunerea amplitudinii masacrului și mutilarii.
Dar în cele din urmă și foarte, foarte încet, armata engleză a fost "pusa la pamant".
William a început sa le exploateze punctelor slabe,
"rezolvate" intr-un fel original de arcasi si cavalerie:
săgețile zburau acum la înaltime mare și cădeau,
nu pe linia frontului, ci in capul oamenilor neprotejati din spate.
Cum a murit Harold?
Curand s-a încercare sa se citeasca scena mortii de pe tapiserie:
ca si cum un călăreț i-ar tăia fata, nu ca un războinic i-a tras o săgeata in ochi,
povestea cu care și eu si tu am crescut.
Mi se pare foarte clarificant că fraza "Harold Rex"
apare direct și semnificativ peste săgeata care ii loveste figura.
Apoi cavalerii "s-au dus peste el", taindu-l, lăsându-l deviscerat.
Thanes-ii au opus curajosi o ultima rezistenta aparandu-si regele, dar era o cauza pierduta.
Venise timpul sa-si salveze pielea, să se retraga.
Povestea care urmează este o poveste trista fiind probabil una adevărata.
Una dintre fostele iubite a lui Harold, Edith Swan Neck,
a umblat printre grămezile de cadavre insangerate pentru a-l gasi pe regele mort
dupa semnele de pe corp, cunoscute doar de ea.
Stim că aproximativ jumătate din nobilimea angliei a pierit pe câmpul de luptă.
William a jurat că dacă Dumnezeu ii da biruința,
va construi o mare mănăstire de mulțumire
exact pe locul în care Harold si-a infipt steagul, si este aici:
o declarație, dacă vreodată a fost una, de pioasa bucurie.
Dar William a trebuit să se asigure ca a câștigat nu doar o bătălie,
ci războiul pentru Anglia.
S-a făcut într-un mod "onorabil" pentru acele vremuri:
un val de foc, viol și jaf prin tot sud-estul Angliei.
Unul câte unul, orașele anglo-saxone au cedat.
William a fost încoronat la Westminster în ziua de Crăciun a lui 1066.
Dar evenimentul arăta mai mult ca un dezastru decât ca un triumf.
Pe langa strigătul aclamațiilor,
soldații normanzi de afara erau cu gandul la o revolta,
la care răspunsesera dand foc fiecarei case întalnite.
Cand a izbucnit lupta, multora din biserica mirosindu-le a fum, s-au grabit sa iasa afara.
Ceremonia s-a terminat într-o incapere pe jumătate goala,
William fiind văzut, pentru prima oară în viața lui,
tremurand ca o frunză.
Când a ieșit din fumul și haosul încoronarii,
imaginea carui rege au avut supraviețuitorii rămășițelor vechii clase de guvernare?
Au "visat" frumos, ca va fi un alt Canute, care acum,
că a castigat, isi va desființa armata și o va trimite acasă?
Dacă asa au făcut, vor avea un șoc foarte urât,
deoarece chiar chiar dacă William ar fi vrut sa o faca, ar fi fost aproape imposibil.
Toată campania sa se baza pe promisiunea momelii terenurilor:
angajamentul ca o să daruiasca pamant saxon pe platoul de aur al cuceririi.
Niciodată nu a fost îndepărtata posibilitatea că William urma să fie un alt Canute
si sa fie asimilat el insusi de lumea anglo-saxona a Angliei.
Cucerirea lui a transformat țara!
Anglia era acum orientata spre sud,
indepartandu-se de Scandinavia și intorcandu-se spre Europa Continentală.
Cea mai mare rezistenta s-a manifestat in nordul Angliei,
care încă avea simpatii vikinge puternice.
Dupa doar trei ani de domnie ai lui William,
York si-a deschis porțile regelelui Swein al Danemarcei,
salutandu-l ca pe eliberatorul de noul rege al Angliei.
William a răspuns instaurand o campanie de opresiune în nord
care nu a fost doar punitiva, ci si un exercițiu de crimă în masă:
mii de bărbați și băieți măcelăriți cu cruzime,
trupurile fiindu-le lăsate să putrezească la marginea drumurilor.
Fiecare oraș și sat a fost ars fără milă.
Domeniile si animalele distruse atât de mult,
incat supravietuitorii au fost condamnați să moară într-o uriasa foamete.
Dupa masacru și foamete a venit ciuma.
In toata Anglia, William a construit cel puțin 90 de castele,
care dominau zonele potențiale de revoltă,
"masini ale terorii" care l-au ajutat pe William sa controleze
peste două milioane de saxoni cu doar 25.000 de normanzi.
Cele mai multe dintre vocile care ne descriu evenimentele din 1066
sunt scrise din perspectiva învingătorului, fara remuscari și laudaroase,
evidențiand contrastul dintre sperjurul machiavelicului Harold
și nobilul, trădatul William.
Dar in acest dezgustător "cor de felicitari"
există cineva care a îndrăznit "sa iasa din rand",
care de fapt, cu siguranță vede cucerirea asa cum a fost:
un act de agresiune și cruzime brutal, nemilos si complet reusit.
Vocea este cu atât mai credibila
pentru că aparține cuiva care nu trebuia sa găseasca nicio vina in cucerirea normandă:
călugărul Orderic Vitalis,
a carui familie venise o data cu William și în consecință aparținea clasei cuceritoare.
La inceputul sec. XII,
a scris propria poveste despre cucerire și urmările ei.
In contrast total cu celelalte,
Orderic nu-si ascunde cuvintele despre ceea ce el credea ca era o colonizare.
<>
<<în timp ce proprii fii erau, fie uciși rușinos, fie obligati sa se exileze,>>
<>
Povestea sa transmite amplitudinea traumei a ceea ce se întâmpla în Anglia
în anii de după 1066.
Anglia inainte de cucerire era o țară straveche, dupa descrierea lui Orderic.
Dupa aceea, era una cu totul noua.
Bineînțeles, nu se schimbase totul.
Uitandu-te la o listă a instituțiilor de guvernare puteai presupune ca nimic nu se schimbase:
o clasă de guvernatori "au concediat" o altă clasă de guvernatori.
Mare lucru!
Dar eu cred că a fost "mare lucru"!
Imaginați-vă nobilimea comitatelor Angliei, preoți, cavaleri, judecători,
toti "ștersi" peste noapte, jumătate din ei morti, restul umiliti, ucisi.
Inlocuiti de o clasa străina care vorbeste diferit, arata diferit, iau ce vor si când vor,
și hotaresc în judecătoriile tale.
De asemenea, ei construiesc diferit.
Catedrala Ely este unul din ele,
în care scara intimă a bisericilor saxone a fost înlocuita cu o "declarație" de triumfalism masiv.
Aceste coloane vorbesc despre autoritatea și puterea brută.
Impun ascultare și respect.
Sunt, în cel mai pur sens literal, minunate.
Era diferența dintre imensul interior romanic din marile catedrale normande
și spațiile mici ale capelei saxone.
Mai este o diferență între vechii și noii conducători ai Angliei:
anglo-saxonii nu foloseau numele de familie.
Erau Cedric sau Edgar, cutare sau cutare.
Dar normanzi încorporau locurile în numele propriu ca un act de posesiune.
Erau Roger de la Muntele Frumos, Roger Beau-Mont,
ca locul care era al lor și pe care il dețineau.
De fapt, nobilimea normanda vroia conservarea averii intacte.
Au introdus practica trecerii intacte a întregii moșii moștenitorului său, fiul cel mai mare.
Gandirea normanda nesentimentala, decisiva,
oferea un mare avantaj fata de bataile de cap neclare
ale contractelor și obiceiurilor, existente la anglo-saxoni.
In 1085, William ținea curtea la Gloucester in acest spirit
lansand fără neîndoială, cea mai extraordinara campanie din întreaga sa domnie:
o campanie de informare.
Avem tendința să ne gândim la William ca fiind mai mult sau mai puțin tot timpul în șa.
La urma urmei, crescuse într-o lume,
in care de obicei autoritatea era "livrata" pe lama sabiei.
E cu atât mai impresionant ca el pare să fi înțeles instinctiv
ca informațiile insemnau, de asemenea, putere.
William Cuceritorul a fost primul rege care a avut o baza de date.
Nevoia lui imediată era colectarea impozitului,
compilarea lui Domesday Book fiind mai mult decât un audit glorificat.
Era un inventar complet a tot ceea ce era în regat,
comitat cu comitat,
porc cu porc;
cine le deținuse înainte de venirea normanzilor, și cine, ce deținea acum;
cât de mult valora inainte și cât acum.
<>
In timp ce unele informațiile erau culese verbal de scribii lui William,
altele trebuie să se fi datorat existenței înregistrărilor saxone.
Paradoxul cel mai extraordinar al lui Domesday Book
este că ceea ce credem a fi monumentul puterii și tăriei normanzilor
se datorează masinariei avansate a guvernului lăsate de vechea monarhie anglo-saxona.
Datorită ei, datele au fost colectate cu viteza fulgerului in mai puțin de șase luni.
Rezultatele i-au fost prezentate lui William aici, la Old Sarum,
un vechi fort din epoca fierului în care construise un palat regal spectaculos.
Când a avut Domesday Book, era ca și cum William avea in mână cheile intregului regat,
ca și cum ar fi recucerit Anglia, dar de data aceasta statistic,
pentru că informațiile ei erau mai inexpugnabile decat orice castel.
La urma urmei, se numea Domesday Book (Cartea Judecatii)
pentru că ceea ce spunea era ca si decizia Judecatii de Apoi.
<>
In 1087, la Old Saru, de Lammas Day, au avut loc două ceremonii
În primul rând,
toti nobilii din Anglia s-au adunat aici ca să depuna jurământ de loialitate regelui.
A urmat predarea Cărții, arma supremă care ii menținea pe linia de plutire.
Nimeni nu putea ascunde nimic.
Si această carte, Cartea Domesday,
a făcut ca adunarea de la Old Sarum sa fie unica în istoria monarhiei feudale din Europa.
Cartea INSEMNA Anglia.
Timp de secole după aceea, a fost secret de stat englez,
un parteneriat între puterea claselor debarcate și autoritatea statului,
între paznicii hectarelor verzi și deținătorii datelor.
În colțul din dreapta, nobilimea;
în colțul din stânga, serviciul public.
Între ele, eternul arbitru: regele.
Arbitrul era în cele din urmă tulpina tuturor.
Nu este surprinzător ca, în vârstă de 60 de ani,
William nu a mai putut rezista sa nu se joace de-a dictatorul militar.
In 1087, a rezolvat un litigiu de frontieră în Franța distrugand în totalitate orașul Mantes.
Dar poate ca aceasta devastare a fost prea mult,
cand un lemn în flăcări dintr-o casă arsa de soldații sai a căzut chiar în fața regelui.
Calul lui William s-a speriat, aruncandu-l pe regele acum supraponderal, violent din șa,
afectandu-i intestinele sub forța loviturii.
Rănit mortal, William a fost dus mai intai la Rouen.
Orderic Vitalis "pune în gura" lui William pe patul de moarte o mărturisire extraordinara,
atat de căită, atît de straina caracterului, incat o face complet incredibila.
Dar de fapt, fie că William a spus sau nu aceste cuvinte,
ele reflectă în mod clar ceea ce unii, poate mai mulți, simteau ca este William Cuceritorul:
dupa toate bătăliile câștigate, dupa toate legile stabilite,
era ceea ce a fost întotdeauna, un aventurier brutal.
Cucerirea Angliei nu a fost o cruciadă dreapta, ci doar o norocoasa aruncare de zaruri a istoriei.
<>
<<într-o luptă disperată cu mare varsare de sange de om.>>
<>
<<Mulțimi nenumărate, mai ales în comitatul York, au pierit din cauza mea de foamete sau sabie.>>
<>
După ce s-a dus, în primele ore ale dimineții lui 9 septembrie 1087,
a avut loc o scenă șocantă:
apropiații sai si-au aratat ultimele semne de respect fata de William
părăsindu-l, fugind in cele patru colțuri ale regatului pentru a-si salva pamanturile.
Părasind cadavrul, care va fi jefuit de funcționari,
gol, umflat și începand să putrezească pe podeaua mănăstirii.
Omul care si-a petrecut viața luând tot ce putea prin orice mijloace,
a fost în cele din urmă jefuit de toate, chiar si de demnitatea sa.
Poate că mâna lui Dumnezeu a decis că acesta era finalul potrivit.
Cat despre vechiul său rival, Harold,
cu siguranță ca nu sta îngropat pe malul canalului bataliei,
așa cum au sugerat unii istorici normanzi.
Zvonurile spuneau ca ar fi scăpat și ca trăia ca un pustnic.
Dar o altă poveste este mult mai probabil să fie adevărata:
odată aflate in siguranta, femeile supraviețuitoare din familie
au luat rămășițele lui Harold și le-au îngropat aici, in abatia Waltham.
Potrivit lui William și Papei,
Harold trebuia să fi fost un jefuitor de biserici, care merita sa fie distrus.
Dar călugării din Waltham nefiind de acord,
l-au îngropat în secret și s-au rugat pentru sufletul lui.
Undeva, sub coloanele și arcele aceastei biserici romanice,
se afla ultimul rege anglo-saxon,
literalmente o parte din temeliile Angliei normande.
(: SDR :)